Кодзи Танака
Последният риболов

Превод от неизвестен език: [Неизвестен], 1985

chitanka.info

1.

Всичко е готово. Сложих въдицата в краката си на тревата и въздъхнах с пълни гърди.

Тъмнината едва започваше да редее. И земята, и черното като мастило небе бяха пропити с влага. Свежият сладък въздух остро миришеше на озон.

Аз стоях на брега на речния залив сред обрасналите с гъста трева ливади. Реката криволеше, образуваше при завоите водовъртежи. Тук, на малък вдаден във водата нос, беше моето любимо място. Прозрачните струи, миейки краката ми, се къдреха на малки бавни водовъртежи. Водата в залива имаше гъст изумруден цвят. Какви загадки се спотайват в нейните глъбини?

На оная страна има гъст върбалак, сенките от клоните полягат върху речната повърхност. Наоколо няма жива душа. Сам, съвсем сам съм в този недокоснат, първосъздаден свят.

Вдигнах въдицата. Влязох във водата до коляно. Ледена тръпка, прониквайки до костите, пропълзя по гърба ми. Снежната вода в канадските реки е изгарящо студена.

Затаих дъх и метнах. Дръжката на въдицата гъвкаво пружинираше, стръвта летеше точно към набелязаната цел… Водата при потъналото дърво се развълнува, разбягаха се кръгове — стръвта блесна и потъна в дълбините. Дръпвайки нагоре пръта, започнах да въртя макарата. Тя слабо зажужа — този звук обичах повече от всичко на света.

Бях успял наполовина да изтегля кордата, когато във водата се мярна бяла сянка и в същия миг ръката ми усети силен удар. Хвана се! О, миг, който истинският рибар не би заменил за никакви богатства!…

Пет минути вадих рибата. Притеглих я почти до самите си нозе и едва тогава я изхвърлих рязко на брега, в гъстата трева. Пъстърва. Четирийсетина сантиметра. Сребристото, с розови оттенъци тяло се извиваше конвулсивно. Задъхвайки се, рибата ловеше въздух с разтворена уста.

Вдигнах я, за да извадя кукичката. Моята жертва, сякаш изгубила надежда, вече не се съпротивляваше. Но вместо живата и хлъзгава влажност на рибето тяло пръстите усетиха леплива грапавост. Пъстървата беше странно тежка…

Обхвана ме диво отчаяние. Като откачих стръвта, запокитих рибата с все сила о земята. Тя се удари с глухо тракане; стъпках тази гнусотия с крака. Синтетичната кожа се пукна, електронните вътрешности се изсипаха навън…

Добре направено, няма какво да се каже! Мини-компютър, радар… Рибата, свободно плаваща в реката, е настроена за стръвта. Източник на енергия е топливен елемент; попадайки на кукичката, „плячката“ започва бясно да се съпротивлява. Великолепен образец на съвременната електроника!

Но колкото и да е безупречен фалшификатът, той не може да се сравни с творението на природата. Лежащата под краката ми риба беше въплътила в себе си цялата уродливост и отвратителност на фалша.

… Служителят не се забави да дойде: и минута не беше минала, а той вече беше тук. Трябва да са монтирали в рибата сигнална уредба. Ливадата и високата верига планини в далечината помръкнаха. Холограмата угасна, плътно се затвориха наоколо студените пластмасови стени. Пазителят на реда се появи от вратата на една от тях.

— Да-а… — осъдително просумтя той. — А на вас известно ли ви е колко струва една такава рибка? Какво ви стана? Вие стъпкахте цяло състояние!

— Можете да ми напишете сметката — равнодушно отвърнах аз. Избухването на страстта беше преминало, като се смени с усещането за мрачна безизходност. — Това е свръх човешките сили. Има неща, към които е невъзможно да се привикне…

Аз се огледах. Изчезна обрасналият с върбалак бряг, пропаднаха извисяващите се сини грамади в шапки от сняг — планините. Само водата беше истинска, жива и този огромен Дворец на рибаря. А всичко, което се таеше в нейните глъбини, беше създадено от човека…

2.

Леко отпих от коктейла. Отвратителен буламач, нито вкус, нито аромат. Но размесените в него психостимулатори премахват умората и напрежението. Препарат от групата на имипламина.

Глуха електронна музика, изпълвайки тъмната като пещера зала, удвояваше ефекта. Наркотичен бар. В последно време те се бяха разплодили като гъби, като съвсем изместиха обикновените, със спиртни напитки.

От липса на здраве не се оплаквам, но работата в отдела за убийствата, по двадесет и четири часа в денонощието, изтощава. Достатъчно беше да се прислоня сред примамливо меките възглавници на дивана и тутакси очите ми започваха да се затварят. Ако не беше коктейлът, щях да заспя. Но не биваше да спя. Дойдох тук да поговорим с един от моите отдавнашни приятели.

Не се наложи да чакам дълго. Не бях успял да отпия последната глътка, когато влетя Сида — с елегантна риза, в костюм със свободна кройка, както винаги весел и безгрижен. Сервитьорката в синьо сари го поведе към моята масичка.

— Привет, Кудо! — ухили се той, сякаш бяхме се виждали с него вчера, а не преди година.

Като си поръча бира, подправена с джинджифил — също със стимулатори, той приседна на диванчето при мен.

— Работа до гуша, а?

— Както винаги. Но на детектив не посмях да откажа среща. От неприятности няма да се отървеш — пошегува се той.

Аз поканих Сида в бара — трябваше ми да разузная някои неща от него. Той работеше в частната информационна агентура. Най-трудната, изискваща необикновен ум работа в съвременния пренаситен с информация свят. Анализ и обработка на данни, свеждането им в единна система — тъй да се каже, подвижна „информационна банка“.

— Извинявай.

— Глупости! И така, какво искаш да узнаеш? — Сида отпи от питието. Той отлично разбираше всичко.

— Вчера след работа отидох във „Фишингланд“… — аз се наклоних към стената, по която, сякаш огньовете на свети Елм, блуждаеха луминесцентни зайчета-отблясъци. — Знаеш ли, опротивя ми тая смет, тия работи… Изобщо, унищожих там една грамадна пъстърва.

Сида подсвирна.

— Ей че работа! Няма да ти се размине евтино. Не знаех, че си любител на такива скъпи удоволствия.

Че какво, и на полицейския отдел по разследване на убийствата не се забранява да има свое хоби. Към риболова се пристрастих отдавна, още като десетгодишно момче. Тогава в планинските езера и реки се въдеше подходяща риба, а няколко години след това, когато в Япония започнаха работи по Програмата за ново усвояване на земята, тя измря. Преживяха определени екземпляри в нарочни водоеми, намиращи се под най-строг надзор.

„Фишингланд“, атракция, въплътила най-добрите достижения на съвременната научно-техническа мисъл, беше призван да утеши ревностните рибари, да утоли тяхната мъчителна страст. Невъзможно беше да се отличат неговите планини и реки от истинските, природни земи — канадски реки и японски планински клисури. Само ако се забрави, че във водата играе изкуствена риба… Великолепна, достойна за възхищение имитация.

— Десет години се утешавах с тази измама — въздъхнах аз. — Стига! С какво наслаждение бих разкъсал всички тези фалшификати!

— Охо! И това го казва пазачът на закона… Какво искаш?

Погледнах изпитателно Сида.

— Искам да ловя истинска риба. Жива. Не вярвам, че са я унищожили напълно, навсякъде. В нашите планини има труднодостъпни кътчета. Някъде в горните течения на реките трябва нещо да е останало, макар и не много. Кажи… Не си ли чувал нещо за това?

Сида закри очи. После ме погледна и сякаш без желание произнесе:

— Да ти кажа честно, да. Доста голям участък от една планинска река е запазен неприкосновен. Там, както и преди двадесет години, се въди пъстърва. Само че това място го пазят. Частно владение.

Аз се намръщих.

— Е, и какво?

— Това. С други думи, личен резерват. В планинския масив Асахи. Знаеш ли водораздела между префектурите Ямагата и Ниигата? Оттам води началото си рекичката Рюдзинкава. Гората по нейните брегове е собственост на богаташите Итидзьодзи. Сегашният стопанин Хиронари Итидзьодзи съвсем се е побъркал от любов към природата. Пръсна луди пари, за да „запечата“ басейна на Рюдзинкава. Неканени гости там не желаят. Електронна мрежа за следене, свирепи като вълци кибернетични кучета — всичко е против тях. Така че за нашего брата рибаря Рюдзин е безсмислена мечта. Нито един от онези, които са се напъхвали там, не са свършили добре. Итидзьодзи добре плаща на местната полиция: смърт в резултат на нещастен случай — това е всичко… Ето какво съм чувал.

Аз си поех дъх.

— А… рибата в реката голяма ли е?

— Как не!

Обзе ме горещина, после хлад. Навярно видът ми е бил изразителен, защото Сида, поглеждайки ме с тревога, попита:

— Слушай… Ти какво, да не се каниш да ходиш там? Вземи под внимание, че нарушаването на границите на частните владения се квалифицира като углавно престъпление. Те имат право да стрелят.

Аз се усмихнах пресилено.

— Не се безпокой. Ти просто ме замая. У мене има достатъчно здрав разум. Дай по-добре да пием! Та откога не сме се виждали!

3.

— Неделна почивка?!…

Шефът облещи очи, на слепоочието му нервно пулсираше жилка.

— Забрави ли колко работа имаме сега? Три неразкрити дела за групови убийства!

— Не, не съм забравил. — Аз се стараех да говоря спокойно. — Но аз искам да използувам своето право на отпуск. Не съм почивал цяла година.

— Вярно. — Шефът се облегна назад на креслото. — Никой не ти забранява да почиваш. Просто те моля да избереш друго време. Размисли добре.

„Вече размислих“, — исках да отвърна, но замълчах. Мечтата, живееща в мене, от ден на ден ставаше все по-непреодолима. Тя ме изсуши целия като необозрима, неподвластна на гласа на разума любов. Но шефът няма да разбере това…

— Не. Нищо не мога да променя — отрязах рязко аз. — Нужен ми е отпуск сега. Иначе просто ще рухна.

— Що за бълнуване! — Шефът почервеня от досада. — Работник в сериозно учреждение, а дрънкаш врели-некипели като сополиво хлапе. Ако не чуваш каквото ти говорят, напиши си заявление за напускане.

— Така и ще сторя — чух аз собствения си глас. Извадих служебния бележник, пистолета и равнодушно ги хвърлих на масата пред шефа.

— Ти… сериозно?

Шефът се надигна, но аз, като се обърнах рязко на токовете, вече крачех към вратата, изпитвайки блаженото чувство на облекчение — сякаш се измъкнах на светло от безкрайно дълъг тунел…

Като се върнах в моята пуста ергенска квартира, позвъних на Сида. Оказа се, че го няма — никой не знаеше къде е отишъл. Той се върна едва след десет дни.

— Извинявай. Пътувах за материали в университетския изчислителен център. При теб, изглежда, има нещо спешно? Какво се е случило?

Лицето на Сида на малкия екран на видеотелефона изглеждаше отслабнало. Да-а, работата им съвсем не е сладичка.

— Имам една молба към теб. Като към близък приятел… — Погледнах Сида очакващо. — Ти говореше за клисурата Рюдзин… Нужни са ми данни за охраната. И по-точни.

— Защо? — Сида се намръщи. — Аз те предупреждавах!

— Вярно. Но аз така реших. Без това за мен няма живот. Аз просто ще се побъркам.

Сида мълчеше. На лицето му постепенно изби печатът на обреченото разбиране.

— Разби-ирам… — проточи той. — Е, какво пък? Ще видим какво може да се направи. Обаче няма да струва евтино.

— Няма значение. Получих премии за петнадесет години служба. И съм готов да дам всичко.

Сида въздъхна.

— Казват, че любовта е сляпа. Но твоята любов е просто нещо патологично.

— Прав си, приятелю! — Кимнах. — Такава страст идва само веднъж в живота.

4.

Облечен съм с пухено яке, но все едно — декемврийският планински мраз прониква до костите. Сподавям желанието си да запуша — пазачите могат да засекат дори мигновеното припламване на слабия огън на запалката — и поднасям към очите си висящия на шията ми бинокъл.

Стоя на колене в гъсталака от рододендрон на горния гребен на Рюдзин; далеч в ниското е реката Рюдзинкава. Трябваше ми цяла нощ, осем часа, за да се добера дотук. Докато се влачех, превит под тежестта на огромната раница, просто прогизнах от пот. А въобще аз съм вече две денонощия в планините. Но не дойдох веднага тук, към Рюдзинкава, а направих хубав завой, за да мина откъм запад, от страната на Ниигата. За това отидоха два дена.

В окуляра на бинокъла, снабден с устройство за инфрачервено виждане, има девствена гора. Малко сменям ъгъла — и заблестя, заизвива се лентата на реката. Ето я, обетованата земя! Отпускам бинокъла и оглеждам скалата. До разсъмване има още два часа. Луната, нежно притиснала се към гърдите на връх Рюдзин, осветява с бледата светлина огромната клисура. Вятър смразява бузите, той долита отдолу, от дъното на долината. Всичко е, както съм предвидил.

Планинският въздух е напоен с благоухание, наоколо няма жива душа. Но клисурата, лежаща под мен, се охранява така, че и капка не би могла да се просмуче там. Така каза Сида. По двата бряга на реката, на около петстотин метра от руслото се простира мрежа от радарни устройства. Ден и нощ изпълняват своята служба неуморимите кибернетични кучета — усъвършенствувани от човешкия гений доберман-пинчери. По-надолу по течението е будката на охраната, където постоянно дежурят четирима-петима души. Те наблюдават радарите. Нищо не говори, че охраната е въоръжена. Те имат даже патрулни вертолети. Кандидатите за нарушители на границите…

Оглеждам окачената на гърба ми раница. Отгоре върху нея е привързан обемист вързоп, от който стърчат металически тръбички. Всичко това съм домъкнал тук на собствените си плещи.

Развързвам връзките и разопаковам вързопа. След петнадесет минути работата е свършена. Малогабаритният, но с петметров размах на крилата делтаплан е монтиран. Да се промъкнеш по суша е невъзможно. Значи беше необходимо да се измисли нещо необикновено, излизащо извън реда на нещата. Като изучих внимателно топографската карта на местността, разполагайки с много свободно време, изгубих цели три седмици за тренировъчни полети.

Метнах на гръб чувствително олекналата раница, укрепих делтаплана и, измъквайки се из гъсталака, се огледах. Обрасналият с трева планински склон се спускаше надолу под ъгъл тридесет градуса. Идеален за делтаплана релеф. Въздъхнах облекчено. И в този миг, когато ветрецът, вдигайки се от долината, ме докосна, забравих всичко на света. Оттласнах се от скалистата издатина. Тялото ми се устреми насреща на въздушния поток и за миг стана безтегловно. Делтапланът литна над долината.

След минута-две ярко блестящата в светлината на луната водна повърхност започна стремително и безвъзвратно да се приближава. Скоростта на спускане беше прекалено голяма. Приземяването трябва да става на открито място, особено нощно време. Но се наложи да се рискува.

Под мен се проточваше речният бряг, обсипан с големи валчести камъни. Ивица, широка около тридесет метра. Не е най-подходящото за кацане място, но избор няма.

Делтапланът закачи с крилото скалата, нарани се и, повличайки ме по камъните, замря със скърцане. Измъкнах се изпод него и се изправих, в цял ръст. Рамото и коленете ми смъдяха, но сериозни наранявания нямаше.

Размонтирах делтаплана, когато се раздаде звънец. Погледнах часовника на лявата си китка. В корпуса беше монтиран мини-радар: при появата на движещ се предмет той подава сигнал за тревога. Покритата със специален състав стрелка показваше на югоизток — към страната на реката.

Хвърлих раницата и измъкнах оръжие. Масивен заглушител на дулото и — нито винтовка, нито пистолет. По размер не по-голям от пистолет, а по огнева мощ — картечница. Незаменимо оръжие за бой отблизо. И с него, и с мини-радара се сдобих на „черна борса“. Изхарчих половината от парите си, но — какво да правя?

Като държах пистолета с две ръце, се вгледах в нощната мъгла. Иззад стръмнината на речния бряг, осеян с натрупани един върху друг огромни камъни, изпълзяха две черни сенки. Те се носеха съвършено безшумно, като леко прескачаха валчестите камъни. Дресираните доберман-пинчери нападат мълчаливо.

Пропуснах ги по-наблизо. И дадох откос. Това бяха киборги, надарени със свръхестествена издръжливост и мощ, но смъртоносните куршуми ги сразиха. Кучетата подхвръкнаха във въздуха. Те рухнаха на камъните и повече не помръднаха. Даже в мига на смъртта песовете не издадоха нито звук. Отпуснах пистолета и с ръкава на якето отрих от лицето си лепкавата пот.

5.

Мъглата започна да редее, постепенно изпъкнаха очертанията на долината. Аз се измъкнах от гъсталака, където прекарах времето до изгрева и нахлузих по-добре качулката. Дъхът ми застиваше на бяло облаче, ръцете и краката ми се бяха вкочанили. Сърцето обаче гореше от жар и нетърпение, като ме заставяше да забравям всички несгоди. Вдигнах раницата и тръгнах по течението на реката. Делтапланът и кучешките трупове бяха добре скрити в гъсталака. Даже с вертолет никой няма да забележи следите на моето пребиваване тук.

Спускането по реката се оказа тежко. Клисурата на Рюдзин е скалиста, и наистина пътя ми преграждаха праговете и камъните. Обливайки се с пот, преодолявах покритите с бяла пяна широки плитчини.

След тридесет минути намерих това, което търсех.

Веднага след петметровия водопад, хвърлящ от скалиста вдлъбнатина извити спираловидни струи, беше заливът. Руслото на реката се разширява тук до четири метра, почти неподвижната синя вода бавно се въртеше в кръг. Като сенчеста шатра над нея надвиснаха клоните на дърветата заедно с обкръжилите реката канари. Подходящо местенце за риби-великани!

Като се укривах в сянката на огромен валчест камък, самотно лежащ на пясъка, разопаковах въдицата. Монтирах я и приготвих кукичката. По-якичко закрепих заветната примамка.

Сърцето ми биеше тревожно, ръцете трепереха. Завърших приготовленията и облекчено въздъхнах.

Прокрадвайки се, отидох до водата. Течението беше подмило отсрещната скала и тя беше надвиснала над реката. Това, което ми беше нужно — вир под издатината… Примамката се устреми към целта. Изчаквах да се хване, зажужах с макарата. И внезапно, прорязвайки платното на водната повърхност, погледна черна рибя глава. В този миг почувствувах силно дръпване. Хвана се!

Сърцето ми замря, а после бясно заби в самото ми гърло. В такива мигове действуваш, без да мислиш. Започнах да водя неистово съпротивляващата се риба. Въдицата се гънеше като дъга, на края имаше неимоверна тежест. Съдейки по това, което видях, то беше истинско чудовище!

Три минути трая блаженството. Накрая доведох рибата до брега. Измъкнах я от водата. Омаломощена, тя лежеше по хълбок. Само конвулсивно разтваряше уста. Великолепна пъстърва, с черни, вече започващи да бледнеят петънца. Половин метър!

Не вярвах на собствените си очи. Плячката, която ми се присънваше двадесет години… Сега тя е моя!

Вдигнах я с треперещи ръце. Но вместо слизестата влажност на рибешкото тяло — странна грапавост, непонятна тежест. Познато усещане, което винаги ми е било толкова ненавистно…

Кръвта се отдръпна от сърцето ми. Инстинктивно поднесох плячката към носа си: нямаше я миризмата на жива риба, която смътно бях запомнил от детството. Изревах от негодувание и я запратих на земята. Тя се пльосна с противно пукане, коремът й се разтвори и се разсипаха вътрешностите. Червени, жълти, сини… Оплетени в разноцветни проводници металически и пластмасови детайли.

6.

— И тъй, уважаеми гостенино! — се раздаде зад гърба ми.

Настръхнал като звяр, се обърнах назад.

Трима. Стоят, притаили се в сянката, под скалата. Двамата имаха винтовки.

Човекът, който стоеше в средата, мълчаливо ме изучаваше, дръпвайки си от лулата. Петдесетина години. Под тиролската шапка черни прошарени коси. Лице с дълбоки бръчки.

Аз се обърнах. Кога са успели да се появят тук?

— Ние вече отдавна ви следим — каза човекът с лулата. — Виждам, че вие напълно сте се насладили на риболова. Е, а с какво се свърши? Жалко, няма какво да се каже.

— Вие… кой сте? — дойдох накрая на себе си.

Човекът се усмихна.

— Хиронари Итидзьодзи. Би трябвало да ви е познато моето име, откакто се появихте тук. Та вие знаехте, че това са частни владения! Забавно… Всички ви тегли именно тук. Явно, тук наистина е най-подходящото място. Излиза, обаче, че и ние сме заселили залива с биороботи.

Погледнах остатъка на „рибата“ под краката си.

— Значи всичко е лъжа? Това, че долината Рюдзин е останала предишната? Че в реката живеят огромни риби?

— Да. Легенда е. Във всеки случай, сега. — Итидзьодзи кимна. — Макар че преди пет години беше самата истина. Само че алчните вълци, двуногите хищници като теб не можеха да пропуснат случая. Както и да пазехме реката, те се промъкваха един след друг и плячкосваха. Докато не изловиха всичко. И тогава аз реших да отмъщавам. — В очите на Итидзьодзи просветна огънче. — Пуснах слух, че долината Рюдзин не се е изменила. И зачаках. „Гостите“ не закъсняха да заповядат. Посрещах ги равнодушно. Те получаваха своето — а после се успокояваха завинаги. Трябва да призная, че твоята идея е необичайна. Но все едно, радарът те засече. Ние предвидихме и това. Долината се охранява от въздуха.

— Вие… Вие ги убивахте? — Гласът ми секна.

— Разбира се. Съгласи се, че това е справедливо. Те знаеха какво ги заплашва при нарушаването на закона. Но все пак се вмъкваха. И си получаваха заслуженото.

— Това е мишеловка! „Недокоснатата природа“ е гнусна примамка!

Итидзьодзи се усмихна.

— Да. И сега вратата на тази мишеловка ще се захлопне.

— Вие сте маниак! Изтънчен садист-убиец! — завиках аз.

— А вие не сте ли убийци? Вие убихте природата, която така щедро раздаваше на хората своите съкровища. Това е престъпно. А за престъплението трябва да се носи отговорност.

— Аз не съм убивал! — възкликнах аз.

— Да. Ти не си убивал. Но ти си тук. Това не можеш да отречеш.

Огледах се безпомощно. Капан.

Погледът ми се спря на залива, сребрист в ясната утринна светлина. Невероятната, с най-чиста синевина вода с бавно кръжене продължаваше своя бяг. Неочаквано повърхността се разтвори и във въздуха се преметна огромно тяло. Извивайки се грациозно, рибата за миг увисна във въздуха; мократа от водата, украсена с петънца кожа преливаше във всички оттенъци на дъгата.

Устните ми се разтвориха неволно във възхитена усмивка — и едва тогава осъзнах целия ужас на своето положение…

Разказът е публикуван в списание „Космос“, брой 8 от 1985 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.